ТОЛКІН
СОММА, ФРАНЦІЯ ПЕРША СВІТОВА ВІЙНА
Сер? Куди ви?
Шукати друга у траншеях.
Не повернуся — перешліть мої речі.
Заждіть...
Сер, заждіть!
Толкін, сер!
Сер, не робіть цього. Відпочиньте.
Зі мною все добре.
Повертайся в бараки і чекай на мене там.
Сер, вам треба в ліжко.
Лікар сказав, що жар може посилитися. Не думаю...
Годжесе, залишайся тут. Це наказ.
Сховайте обличчя, сер! Лягайте!
Вода була холодна.
Вам потрібно зігрітися, сер.
До фронту далеко.
Уночі буде не надто затишно, сер.
СЕРГОУЛ-МІЛЛ, АНГЛІЯ
- Бийтеся! - Їх дуже багато!
Нам потрібне підкріплення!
Хапайте прапор!
Так, прапор у мене!
Зупиніть їх! Він тікає!
Де Толкін?
- Де він? - Толкін!
Я просив Бога, аби послав сильного мула, щоб везти коробки,
і мої молитви почули.
Куди ми їдемо?
У Бірмінгем. Збери свої речі.
- Що? Навіщо? - Бо я так сказала.
Отець Френсіс знайшов нам житло.
Це великодушно з його боку.
Знайди коробку для своїх речей.
Я не хочу до Бірмінгема.
Послухайте мене.
Ми...
Іди сюди, Гіларі.
Хлопці, на нас чекають скрутні часи,
тож нам пощастило, що церква підтримує нас.
Ваш батько помер, тож...
Рональде.
Рональде!
«Ubi bene ibi patria». Пам'ятаєш, милий?
Де мені добре, там і мій дім.
Ми знайдемо дім, сонце моє, знайдемо.
Замкни ці спогади у серці.
Міцно тримай, і, обіцяю, вони залишаться там назавжди.
Хлопці, послухайте.
Ви знаєте, що таке злиденні обставини?
Це зараз у нас такі?
У моєму дитинстві всі нові романи починалися з цього.
Родина — добрі та хоробрі люди —
раптово потрапляла у злиденні обставини.
І як вони їх долали?
Натрапивши на дивовижний скарб.
Або уклавши вдалий шлюб.
Одружуватися я не буду.
Тоді це має бути скарб, еге ж?
Але, мамо, у справжньому житті скарби ніхто не знаходить.
А тебе не обдуриш, Джоне Рональде.
Скажімо так:
скарби є різні.
І облишимо цю тему.
Починаймо, Рональде.
Земля почала тремтіти під вагою дракона,
який повз до води,
а поперед ним утворювалася отруйна хмара,
коли він пирхав і ричав!
Але Сіґурд чекав, поки дракон не опинився над ямою,
аж потім всадив свого меча під його ліве плече —
просто в драконове серце.
Дракон бив своїм хвостом, розколюючи каміння,
ламаючи дерева навколо себе.
І, помираючи, він промовив:
«Той, хто мене вбив, ким би ти не був,
це золото занапастить тебе й усіх, хто ним володітиме».
Сіґурд відповів:
«Я б не взяв золото,
навіть якби втративши його, став безсмертним.
Та смертні всі,
і жодна хоробра людина не відмовиться від свого бажання через страх померти».
Ти знаєш, що ти смішно розмовляєш?
Справді? А латинською звучить ще смішніше.
Знаєш, що це означає? Жалюгідний прищ.
Ні.
Зараз ти говориш так, наче півень напідпитку, дурню.
Вітаю, мамо. Купила марки?
Вітаю, мамо.
Де ти їх поклала?
Сер?
Мушу рухатися далі.
Газ! Сер, газ!
Кортить познайомитися з хлопцями.
Хлопці, я був правий.
Вона величезна потвора з ногами, покритими лускою,
і таких ікл я ще в житті не бачив.
Зараз вона гризе, певно,
стегно маленького хлопчика.
З іншого боку, буде торт.
Школа Короля Едуарда? Це дуже пристойна школа.
А вони дуже розумні хлопці, місіс Фолкнер.
Дуже старанні.
Після Африки мати навчала їх удома,
і вони володіють багатьма мовами.
Так, але я про соціальний статус.
Ваші хлопці матимуть справу з елітою Бірмінгема.
А це великий контраст порівняно з Африкою.
Вони живуть в Англії давно —
значно довше, ніж жили у Блумфонтейні.
Чи не так, хлопці?
Так, тепер ми зрідка ходимо зі списами.
Було важко знайти для них притулок?
Вони тимчасово мешкали в парі місць.
Їм потрібне стале шляхетне оточення,
яке матиме культурний вплив.
Як ваше, місіс Фолкнер.
Якщо я в чому і грішна,
то це у великодушному ставленні до своїх юних підопічних.
Надто до них прив'язуюся.
Едіт, ще одна сирота, мені наче рідна дитина.
Новачку, підведіться.
Тол-кайн.
Правильно «кін», сер.
- Що? - Вимовляється «Тол-кін», сер.
А не «Тол-кайн». Вибачте.
Сідайте.
Оскільки сьогодні вранці ми так гостро реагуємо на вимову,
то, якщо ваша ласка, дістаньте збірку Чосера.
Нехай містер Тол-кін спробує встигнути за нами.
Макінтоше. Починайте.
Святі небеса. Ґудсон-Томас.
Вайзмен.
Містер Тол-кін.
Кидайте Толкіну. Подалі!
Дурень!
Ти мовчи. Ані слова.
А якщо він мене щось спитає?
Не спитає.
Ти його не цікавиш.
Заходьте.
Гадаєте, у мене немає інших справ,
окрім ваших сварок?
Ні, сер. Звісно, це не так.
Взаємини між учнями — наріжний камінь навчання.
Так кажуть у школі Короля Едуарда?
Директоре, з усією повагою, ми з Ґілсоном лише грали в регбі.
Визнаю, дещо надто енергійно, але...
Чоловіки мають товаришувати незалежно від свого походження.
Найвищий суспільний прошарок
із найнижчим.
- Ви з паном... - Толкіном.
...продемонструєте це всій школі.
До кінця семестру ви тепер усе робитимете разом.
- Але, сер... - Геть усе.
Так, сер.
- Зробив із нас васалів. - Це не занадто?
Це неприйнятно. Зроблено, щоб принизити мене.
- А мене це не принижує? - Ти несуттєва постать.
- Чому ти це повторюєш? - Бо це правда.
Слухай. Нехай я не поважного походження...
Я не про це, ідіоте. Директору ти байдужий.
- А ти ні? - Ні.
Бо ти особливий.
Бо я його син.
Прошу, продовжуй, Едіт.
- Крістофере. - Ґілсоне.
Крістофере, не рухайся.
- Ґілсоне, не казися. - Сядь, Крістофере.
- Досить! - Крісе, сядь-бо.
Ми в бібліотеці. Сідай.
Що?
Ми питимемо чай.
- І що? - А те,
що ми повинні все робити разом...
Я залишуся тут, дякую.
Як хочеш.
Він відмовився.
Роберт хотів сказати,
що не без заохочення з боку друзів
він визнав, що це покарання — його провина,
а не твоя,
і він хоче загладити її, запросивши тебе на чай.
Нехай це тебе потішить.
Адже він був приголомшений твоїм розумом.
І ти був би приголомшений, якби мав такого батька, як він.
Якщо його оцінки гірші, ніж бодай в одного учня...
Це не виправдання, але...
Ну ж бо.
Це цікавіше, ніж сидіти серед купи старих книг.
Я люблю книги.
І ми теж.
Джеффрі Бейч Сміт.
Джон Рональд Руел Толкін.
- Панове. Думка. - Толкін.
Ви ввійшли в універмаг «Берроуз»,
а там у дверях із дрючком стою я...
До чого це ти?
Мовляв, не їжте там торти. Бо я вже їх там їв.
І так часто, що мене знудило...
Це і є батьківський авторитет.
«Я зробив це і вирішив, що так погано,
тож я не дам вам зробити це».
- А торти в цьому випадку... - Усе.
- Усе добре. - Так.
Толкіне, це «Берроуз».
Наше королівство, і тут найкращий чай у місті.
- Ще чаю? - Дякую.
І щось дешевше шилінга.
Але тільки не тост.
- Булочки — чотири пенси. - Тоді булочку.
- І три виделки. - Чотири.
- То що там про дрючок? - Дрючок?
Мій батько — чудовий приклад.
Він знається на музиці. Обожнює її.
Свої юні роки він присвятив
її вивченню й написанню.
Крістофер опублікував кілька музичних творів.
Не кілька. Один.
Подай цукор.
Та якщо йдеться про кар'єру композитора...
Ні. «Музика — то все лише фантазії.
Зробиш, як я. Відмовишся від них».
Ну а дрючок коли буде?
Дрючок — метафора. Забудь про нього.
От і моя мати така.
Вона шанує поезію. Обожнює її.
Але не хоче розглядати її як потенційну кар'єру.
Хоче, щоб я став адвокатом або бухгалтером.
А вона ходить із дрючком?
Я вийду і знайду дрючок, хочеш?
Дякую.
Ваші батьки хоч говорять про це.
Якщо я згадаю про кар'єру художника, мене зречуться.
- Ні. Мені відсічуть голову. - Ось тобі й дрючок.
Я навіть не їв торт, що вони замовили.
Чому?
Боявся, що не вистачить грошей.
А це солодке.
Ну а ти?
А що я?
Ти ж чогось хочеш?
Забратися звідси геть. Бути вільною.
Я б подалася туди, де б не відчувала себе нещасною сиротою,
де всі були б одягнені як королі й королеви.
І я б не грала там на піаніно.
І не носила б ридикюль місіс Фолкнер.
Мене б вітали й поважали.
Щиро.
Повертайся в бараки, Годжесе.
Лейтенант Джеффрі Сміт — мій друг.
Його мати...
Його мати написала мені. Вона...
Від нього давно не було звістки.
І на мої листи він теж не відповідав.
Я боюся, щоб він не...
Я мушу переконатися, що він живий.
І ти тут ні до чого.
Певно, він хороший друг, так, сер?
Найкращий.
Те ж саме він зробив би для мене.
Ми здолали півдороги,
тож що назад, що вперед — шлях однаковий.
Годжесе, будь ласка.
Буду відвертим, сер: я бачу з ваших очей,
що якщо я вас залишу,
ви однаково не знайдете цього лейтенанта Джеффрі Сміта.
Спробую знайти для вас ліки, сер.
Джеффрі, заманюєш у пастку мого слона, мерзотнику?
Панове. Думка.
Знаєте, чого не вистачає цим легендам, які читає Толкін?
- Просвіти мене, Роббі. - Їм бракує жінок.
І я не про блідих тремтячих дівиць, які сидять у вежах.
Я про огрядних повнокровних жінок.
- Сядь, прошу. - Жінки Південної Європи.
Які носять амфори з вином на головах.
Роббі, ти не можеш мовчки сидіти?
Як он та наша офіціантка.
Заради Бога.
Роббі, якщо я програю партію через твоє патякання...
Причиною твого програшу стану я.
Що ти зараз читаєш?
Я читаю про царство мертвих.
- Намагаюся. - Ось і я саме про це.
Так вийшло, що заправляє там велетенська жінка.
Гель, величезна жорстока богиня.
Достатньо повнокровна для тебе?
І справді наша офіціантка.
Гель?
Вона править світом мертвих. Гельгеймом.
Туди потрапляють воїни,
які померли неналежним чином.
- Тобто як? - Спокійно.
Від хвороби чи старості. Як завгодно, але не в битві.
А ця ідея мені до душі.
Даруй, ти хочеш померти у битві?
Не буквально.
Те, як я помру, вирішить богиня долі,
а не я.
Проте я можу сам вирішувати, як мені жити.
Хоробро чи боязко.
Гельгейм! Це як наше попередження, виклик.
Так. Та спочатку навчися правильно вимовляти.
Киньте мені виклик. Відправте на пошуки чогось.
- Я покажу, як уникнути Гельгейму. - Спробуй-но...
- ...посидіти мовчки 25 хвилин. - Замовкни, Джеффрі.
Я серйозно.
Поклич заміж офіціантку.
- Крістофере. - Що?
Чудова ідея.
Роббі, не смій цього робити.
Справжній виклик, кинутий Гельгейму.
Гельгейм!
Мадам. Володарко озера, вмістище мрій моїх.
Для мене буде великою честю,
якщо ви навіки розділите зі мною майбутнє...
Нам треба заснувати клуб.
- Що? - Братерство.
А хіба ми не клуб? Шанувальників чаю.
Такий клуб
могла б відвідувати моя мачуха.
Чайний клуб.
Від того, що ти повторив, звучати краще не стало.
Бірмінгемські хлопці.
А це вже наче циркова трупа.
Завсідники універмагів «Берроуз».
Барровіанці.
Чайний клуб і Барровіанське товариство.
Задовга назва.
ЧКБТ.
Це не схоже на назву хвороби?
Мені байдуже до назви.
Головне — наша відданість одне одному.
Саме так.
ЧКБТ. Вирішено. Що далі робитимемо?
Мінятимемо світ.
Та годі. Щось простіше.
Через мистецтво, блазню. Завдяки силі мистецтва.
Брати, чи приєднаєтеся ви до своїх товаришів
у спробі змінити світ?
- Так. - Так.
Гельгейм!
- Гельгейм! - Гельгейм!
Гельгейм!
«Певно, це не для нас —
іти за вовками,
битися один з одним,
як щенята, що їх виростили богині долі...»
«...і з'явилися норни,
аби визначити долю того королика,
повідомивши, що він буде найславетнішим воїном
і його вважатимуть найкращим принцом.
Вони швидко перекручували ниті долі,
розхитуючи твердині Бралунда...»
Сюди, будь ласка.
У мене немає капелюшка.
- Що? - Я без капелюшка.
Усе гаразд.
Вони всі так смішно виглядають.
І що це означає?
Це нісенітниці.
Ідеться про старого, який спостерігає за жабою,
що невдало приземляється і її з'їдає пес.
- Ти це все сам вигадав? - Так.
Нову мову?
Форми дієслів, лексику — все.
Моя наступна мова буде мелодійною.
- «Селла дор». - «Селла дор»?
Як на мене, це наймелодійніші англійські слова.
«Селла дор» — яке дивне закінчення.
Як заокруглюється рот.
Селла дор.
Якщо повторювати ці два слова, вони набувають чарівності.
Селла дор.
- Якась нісенітниця. - Ну якщо ти так кажеш...
Красу словам надає не лише їх звучання.
Селла дор.
Це поєднання їх звучання і значення:
двері в підвал —
туди, де може статися щось дивовижне, таємниче.
Вибач, ти зараз спростувала основи всієї моєї мови?
Твоя мова нічого не варта,
якщо не врахуєш цей важливий факт.
- Та невже? - Саме так.
Слухай.
Рука.
- Може, це й прекрасне слово... - Ще б пак.
Та це дещо набагато більше
завдяки тому, що ми вкладаємо в нього.
Дотик.
Краса речей не в звучанні їх назв.
А в їх значенні.
- Розкажи історію. - Що?
Історію про Селла дор.
- Не можу. - Чому?
Я граю на піаніно, коли просять.
Це зовсім інше.
Ну розкажи історію.
Будь-якою мовою.
- Не кажи дурниць. - Легенда про Селла дор.
Ні, я не дресована мавпа.
Вона починається з появи гордівливої і свавільної принцеси.
- Ти права. - Вона хоче, щоб її розважали.
Принцеса Селладор нудьгує.
Їй набридли тістечка, кекси,
- вишукана порцеляна... - Ні.
Вона жадає іншого життя.
- Це не ім'я. - Що?
Це дещо інше.
Селладор. Це не ім'я принцеси, не підходить.
Селладор...
...це місце.
Місце. Стародавнє місце.
Туди неможливо дістатися, хіба що небезпечним підйомом.
Воно над урвищем... ні...
Ні?
Це не підйом угору...
Двері...
...дорога, стежина. Це стежина.
Крізь густий темний ліс.
Та невже?
У серці Селладору, а це храм,
знаходиться дещо дивовижне.
Гордівлива і свавільна принцеса?
Це місце, перед яким схиляються всі, хто про нього знає.
Святе місце, оточене в центрі...
Чим?
Деревами.
Деревами?
Одне — геть чорне як смола, а інше — біле як лунь.
Сік цих дерев містить смертельну отруту.
Та вони росли поряд тисячами років.
Схилялися одне до одне, наче билися або...
Коріння,
гілки двох дерев тягнулися назустріч, скручувалися,
перепліталися,
перетворившись на єдиний вузлуватий стовбур.
Їхні отруйні соки змішалися,
і утворилося життєдайне зілля.
Вода Селладору.
І для чого вона?
- Для чого? - Так. Що вона робить?
- Якщо випити... - Так.
Ковтнувши води Селладору,
набудеш здібності бачити.
Те, чого не бачить зір.
Можна буде зазирнути в найглибші, найпотаємніші закутки душі людини.
Це ненажерлива, потужна магія.
Ніхто й ніколи і близько такого не відчував.
Навіщо ти це зробила?
Мене наповнив дух Селладору.
Ну ж бо. Твоя черга.
Ні.
Ну а що може статися?
Хіба ти не повинен учитися?
О так. Дякую.
- Схоже, вони дуже цікаві. - Так.
Я не кажу, що все, що вони скажуть,
буде чимось захопливим.
- Усе буде добре. - Так.
Сподіваюся, я вдягнена належно.
Ще чаю?
Про що ви зазвичай розмовляєте?
Про різноманітні цікаві речі.
- Дуже цікаві. - Цікаві й захопливі, та...
...це коли ми не намагаємося змінити світ.
Коли ми цього не робимо,
міс Бретт, нашу увагу займає...
Прошу. Просто Едіт.
Вступ до університету.
Ви всі націлилися на Оксфорд?
Ми з Толкіном націлилися.
А інші двоє — на Кембридж.
- Зрадливі істоти. - Ви хвилюєтеся?
Роббі — ні.
Я не вірю в іспити. Я пишу те, що думаю.
А вони нехай мене оцінюють.
Це революційний підхід.
Що ж, дякую.
Я б залюбки послухав, як ви граєте на піаніно, міс...
Едіт.
Вона дивовижно грає.
Ви ж композитор, так, Крістофере?
Так.
- Його навіть опублікували. - Матінко.
Ваші улюблені композитори?
- Мені до вподоби романтизм. - І мені.
Бетховен. Брамс. Вагнер.
Я поважаю Вагнера. Не впевнений, що він мені подобається.
«Поважаєте» його?
Так. Як провідника емоцій.
Його опери... Вони певним чином...
Обожнюю «Золото Рейну».
- Для Крістофера вони задовгі. - Зовсім ні.
Ніхто тебе не звинувачує.
Не шість же годин розповідати про чарівне кільце.
Що ти таке мовиш, Ґілсоне?
Звісно, опери можуть бути довгими, напруженими,
та, якої б тривалості не була музика,
мені подобається музика з душею, яка захоплює...
- Боюся, нам час іти. - Уже?
Місіс Фолкнер хвилюватиметься.
Толлерсе, ще стільки чаю.
У нас незабаром іспити, маю готуватися.
Вибачайте. Бувайте.
Була рада знайомству.
- Бувайте. - Бувайте, Едіт.
Я принесу наші пальта.
Ти соромишся мене?
Що?
Іншого пояснення я не маю.
Я не розумію, про що ти.
Ти знаєш, як проходять мої дні, Джоне.
Ти ж бачив. Я компаньйонка.
Я полонянка.
У моєму житті немає таємних літературних товариств.
Мені нікуди втекти.
Я граю на піаніно для місіс Фолкнер.
Жахливі сентиментальні мелодії.
Вечорами я сиджу з нею. Читаю з нею. Шию з нею.
Вислуховую її.
Я обожнюю Вагнера.
Мені хочеться поговорити про нього. Подискутувати.
Але ж ти...
В укриття!
Біжіть, сер!
Сер, схоже, ми в безпеці.
Усе гаразд.
Сер, залишімося тут.
Будемо тут, сер.
Може, заграєш щось веселіше, мила?
«Постаті в тумані
Давно я вас не бачив
Бліді обличчя й руки, очі мовчазні
Вінком оповиті, що мертві руки наче
І в пам'яті живуть вони
Один із вас стрункий, гнучкий
Любити його можна, і в битві разом сяяти
І лиш смертельна суперечка
А ще роки нас розділяють».
- Він жахливий. - Дивовижний.
- Не будь ідіотом. - Ще не закінчив.
Чудова річ.
Це походить від греків. Дух товариства.
Дуже емоційний вірш. Ти маєш пишатися собою.
Так. Хто наступний? Толлерс?
Нічого нового я не написав.
Невже?
Якщо Толкін зраджує братерство, залишаючи нас ні з чим,
тоді я покажу вам дещо геть потворне.
Це щось недобре.
Святі небеса.
На жаль, це копії.
А мені потрібні оголені натурниці.
Та шансів на це мало.
Певно, це не твоя робота.
Аристократичні претензії мого батька?
Зрозуміло, що в нього немає рушниці,
родового маєтку та зграї спанієлів.
Ти справді нічого не написав?
Навіть міс Бретт не надихнула?
Не будь дурнем, Вайзмене. Ми з Едіт просто мешкаємо разом.
То її серце вільне? Дякую, Толкіне. Буду знати.
Ти нічого не написав?
Не можу сконцентруватися. Я вибився з ритму.
Знаєш, про що це свідчить?
Запор?
Кохання. Чи то взаємне, чи ні.
Так. Дякую.
Яке чудове розуміння людської природи, Крісе.
Шкода, що воно не втілюється в твоїй музиці.
Дивно, що ти вважаєш, наче ми повіримо
хоча б одному твоєму слову.
І що це означає?
Ти не розповідав про чарівну міс Бретт.
І хтозна що там іще приховуєш.
Крістофере.
Дружина, троє дітей і ранчо в Аргентині. Спитав же.
От би жити таємним життям Толкіна, еге Джеффе?
Зіграймо вже.
Ти казав, що він не вдома.
Його й не було.
Немає...
Джеффрі, сюди, швидко. Дякую.
Куди мені це поставити?
Хутко.
- Сер. - Директоре.
Що це тут?
Сер, ви дозволили запросити друзів.
Поки вас немає.
Твоїй тітці краще.
І я повернувся додому.
Маю працювати. Нехай розходяться.
Я сказав їм, що залишаться на ніч, сер.
Але обставини змінилися.
Тож вони розійдуться по домівках.
Гельгейм.
Не кажи дурниць.
Гельгейм.
Якщо не зараз, то коли?
Сер?
Я б не хотів відмовлятися від прояву своєї гостинності, сер.
Гадаю, це не по-джентльменськи.
Гадаєш...
Перепрошую. Що?
Не по-джентльменськи, сер.
Батьку, це нечемно. Хлопці завітали, щоб навчатися.
Та грати в більярд.
Так, і пограти в більярд.
Ми старанно працювали, сер. І вони мої друзі.
І я їм пообіцяв, тож,
з усією повагою, я б хотів стримати обіцянку.
Дуже добре.
Ґілсоне. Ти клятий герой.
- Хлопці, досить. - Клятий герой.
Гельгейм.
У давньонімецькій є слово, що не має аналогів у англійській,
то воно означає дарунок, боязко запропонований після суперечки.
Drachenfutter.
Буквально «їжа для дракона».
Тетралогія Ріхарда Вагнера — ЦИКЛ «Перстень Нібелунга»
То тепер я дракон?
Цикл Вагнера містить чотири опери.
Починається з персня,
чарівного персня, що дає владу над світом,
а викував його карлик.
Альберіх.
Я трохи знаюся на германській міфології.
Та щоб приборкати силу персня, спочатку треба зректися кохання.
Як на мене, цілком твереза угода.
Бо ти черствий вікінг.
Два, будь ласка. Гальорка.
- Квитки на всі яруси гальорки розпродано. - Вибачте, що?
Нижній та верхній яруси гальорки розпродано. Мені прикро.
Геть нічого немає?
Якщо розпродано, то немає, сер.
Та є місця в бельетажі.
Бельетаж.
Але коштують п'ять шилінгів.
І ми просимо постійних відвідувачів
цього ярусу вдягатися належним чином.
Ходімо.
Едіт.
Іди за мною.
- Вибач. - Усе гаразд.
Так принизливо.
Рахувати копійки. Як соромно.
Так жити я не збираюся.
І ти не будеш.
- Це лише квитки. Прийдемо... - Не лише.
Справа в тому, щоб не втратити коханих людей.
Піклуватися про них.
Моя мати, вона...
Вона хворіла.
Не знаю, на що саме.
Та, може, якби я зміг оплатити лікаря, я б...
...тоді б...
Вибач. Нічого з цього не вийде.
Але ідея була гарна.
Можете починати.
Вступ до Оксфорда. Перший аркуш.
Зараз дев'ята година, у вас є три години.
Щасти вам.
Я можу ще раз спробувати.
Спробувати знову і скласти іспит.
Мало просто скласти. Потрібна стипендія.
Я хвилююся, Рональде.
Упевнений, пану Ґілсону стипендія не потрібна.
Щодо Джеффрі Сміта...
Мої друзі тут ні до чого.
Ми заохочуємо один одного, стимулюємо.
А є ще твоя сусідка. Міс Бретт.
Я провалив іспит не через Едіт.
Бачили, як ти виходив з її кімнати. Уночі.
Ми розмовляли. Просто спілкувалися.
- То це правда. - Так, правда.
- Але не... - Увечері
перед іспитом ви ходили в оперу.
І це теж не має стосунку до твоєї невдачі?
Вона навіть не католичка, Рональде.
Твоя мати вирішила піти на жертву.
Вона знала, що помирає,
тож довірила твої майбутнє й освіту мені.
І я віддам цьому належне.
Для тебе настав час вирішувати,
чи підеш ти за її прикладом.
Я не зовсім розумію.
Я попрошу тебе припинити стосунки з міс Бретт.
Це смішно. І це несправедливо.
- Хай там як. - Ні. Ні, я...
Не можу. Не буду.
- Я твій опікун... - Так, але ви не розумієте.
- Я чудово розумію. - Ні, отче.
Я кохаю її.
Я б хотів...
Рональде, я б хотів, щоб ти мав такі привілеї, як інші хлопці.
- Я б... - Ні, ви заздрите.
Не хочете ви, а просто заздрите.
Лише кажете так. Ви ж священик.
Не знаєте, що таке кохання.
- Слухай. - Хочете, щоб я був один.
Щоб жив один, як ви, і нічого не мав.
Але я так не житиму.
Якщо у 21 рік ти так само цього прагнутимеш,
то зможеш робити, як забажаєш.
Але до того часу у тебе є обов'язок.
І ти його виконаєш, Рональде.
Богом клянуся, ти його виконаєш.
Я не можу знову його провалити.
Ти знаєш, що буде, якщо я не вступлю до Оксфорда.
Я міг би стати священиком, та целібат
не влаштував би ані тебе, ані мене.
Едіт?
Лише поки я не стану повнолітнім.
Заради Бога, Рональде. Не драматизуй ти так усе.
Це не має значення.
Не кажи так. Звісно, що має.
Не знаю, чому це тебе так засмутило.
Просто все повертається у звичне русло. До реальності.
Я не відмовлюся від нашого майбутнього. Саме тому я...
Я не хочу від цього відмовлятися.
Та відмовишся, звісно.
Швидше, ніж думаєш.
- І я теж. - Це неправда.
Едіт, будь ласка. Слухай...
Я дозволила собі повірити,
що на таких, як ми, може чекати щасливий кінець.
Але його не буває. Це неможливо.
Та в тебе буде щасливий кінець.
Сподіваюся, тобі сподобається Оксфорд.
Ні. Едіт.
Допоможи мені.
Мені треба відпочити, Семе. А ти мусиш знайти Джеффрі.
- Сер, я вас тут не залишу. - Семе.
- Я вас тут не залишу. - Семе, це наказ.
Знайди Джеффрі і передай йому, щоб не втрачав надію.
Скажи йому, що ЧКБТ, ми...
Аби він лише жив.
Дякую, Семе.
- Це дракон? - Дракон.
Заради Бога.
Я тут подумав, а я вже розповідав...
Декорації п'єси у стилі коледжу Триніті.
ОКСФОРД, АНГЛІЯ
- То про що йдеться? - Ну...
- То ви поет? - Ні, це Джеффрі.
Чоловіки з Оксфорда здатні на більше, ні?
- Куди далі? - Так, скажіть.
Так, куди ж?.. Вибачте.
Так.
Украсти автобус? Це твій план?
- Ґілсоне! Тихо! - Хутко!
Схоже, в тому матчі чоловіки з Оксфорда
грали проти кембриджських хлопців.
Та суддя був сліпий.
Хочу повідомити:
третій оксфордський з'їзд ЧКБТ
оголошено відкритим.
Також хочу запросити
як почесних гостей дівиць
із пабу «Орел і дитя».
Нехай усі наші зустрічі проходять у покинутому автобусі.
«Покинутий» — перебільшення.
Хіба що трохи.
А що таке ЧКБ?
ЧКБТ.
Схоже, я вам не подобаюся, пане Злодію.
- Вибачте, я... - Вибачте мого друга.
- Він зітхає за деким. - Що?
Він зітхає за чарівною міс Бретт.
- Не звертайте уваги. - Хто ця міс Бретт?
- Ніхто. - Невже, Толлерсе?
Але ти сам не свій останні пару місяців.
Негоже говорити про одну жінку у присутності іншої.
Саме так, вибачте, Мертл.
Беріл.
Він у обіймах красуні
і навіть не пам'ятає її ім'я.
Пробач, якщо мої проблеми заважають твоїм розвагам.
Це було твоє рішення. Ніхто тебе не примушував.
- Що? - Едіт або Оксфорд.
Ти обрав Оксфорд, от і маєш!
Ти в захопленому автобусі з трьома красунями
і кращими друзями. Насолоджуйся!
- Ніхто мене не примушував? - О так...
- Священик. Твій благодійник. - Крісе, припини.
- Не кажи про те, чого... - Було чудово.
Ти її відпустив. Бо Оксфорд цінніший.
- У мене не було вибору. - Ти негідник?
Чи хто ти тоді? Та що з тобою?
Стули пельку?
Заради Бога, Толлерсе.
Вибач, Крісе.
- Бодай тебе, Толлерсе. - Ти як, нормально?
У тебе, як у інтелектуала, вражаючий правий хук.
- Удар і ти мене. - Ні.
- Ну ж бо, вдар, Крісе. - Забудь.
- Крісе, будь ласка.
Усе гаразд.
Це було жахливо з мого боку. Вибач.
Ти маєш зрозуміти, Толкіне,
бідолашний непокірний сирото:
ми твої брати. Що б не сталося.
Саме так.
Дійсно.
Це не просто дружба.
Це союз.
Нездоланний союз.
Гельгейм!
- Гельгейм. - Це Гельгейм.
Щоразу вимовляє не так.
- Мені треба випити. - А де дівчата?
Пригніться.
Потримай двері, Джордже.
Тебе випустили цілим і неушкодженим.
Уранці повідомлять ректору.
Ну а ви?
Ґілсона й Вайзмена, свиней кембриджських,
вже відпустили.
Мені пощастило менше.
Схоже, завтра і на мене чекатиме ректор.
- Смерть від напоумляння. - Мені прикро, Джеффе.
- Це не твоя провина. - Та моя.
Якби не я, зараз ти був би в обіймах чарівної Мері.
Облиш. Щойно я нею зацікавився,
вона почала згадувати свого любка.
А мені все зіпсував Вайзмен.
Міс Едіт Бретт
Ректор справді написав моїй матері.
Після такого мені світить стати поетом?
Вона збожеволіє. От і вся історія.
Джеффрі лише зіпсували кар'єру. А тебе як покарали, Толкіне?
Мене відрахують.
Ти жартуєш, Толлерсе?
За клятий пікнік в автобусі не відраховують.
Автобус не головна причина.
У мене були незадовільні оцінки.
Ректор сказав: у гуманітарних науках я не сильний,
та й стародавні греки мене ледь цікавлять.
І стипендію не схвалять.
Але ти не мусиш кидати навчання.
Звісно, ні. Дурненький я.
От повернеться моя мама з Монте-Карло
і випише мені ще один чек.
Що ж ти робитимеш?
Стипендія до кінця семестру.
Потім доведеться самому фінансувати навчання.
А це неможливо, тож, певно, знайду роботу.
І яку саме?
Повернуся до Бірмінгема, працюватиму в пекарні.
Або шитиму взуття для багатеньких йолопів на кшталт вас,
які розмахують гаманцями.
Пара нових «оксфордів» мені не завадить.
Але, якщо серйозно,
ти завжди був здібнішим за будь-кого з нас.
Та скажу відверто:
часом я ненавидів тебе за це.
Та з-поміж усіх нас
ти останній, кого слід відраховувати.
То завтра останній матч.
Шкода, що не намнемо більше вам боки.
Досить.
Вайзмене, зупини його!
- Молодець, Толкіне. - Дякую.
Чудово грали, хлопці.
- Чудовий прохід. - Гарно грав, йолопе.
Ти не був роззявою, Толлерсе.
То який рахунок, Вайзмене?
Чудова гра, хлопці.
Вітаю, мамо.
- Гарно грав, Джеффрі. - Дякую, що прийшла.
- Вечеря за планом? - Так, о сьомій.
Твій батько теж прийде.
Перепрошую, місіс Сміт.
Можна вас на кілька слів?
Що таке?
Це стосується Джеффрі і тієї справи з ректором.
Сталося жахливе непорозуміння.
Я б не хотіла про це говорити.
Провина за ту ніч лежить на мені,
та запевняю, що мене покарали як слід.
Але, будь ласка, не будьте суворою з Джеффрі.
Він дуже сумлінний хлопець. І такий доброзичливий.
Він так старається, щоб ви ним пишалися.
У нього видатні здібності.
Я переступаю межу, але...
- То винні ви? - Так, і мене відрахували.
Тож я на нього більше не впливатиму негативно.
А...
Про які здібності ви говорите?
Він поет.
Його публікували в часописах коледжу.
Він би не дав це розповісти. Та він талант.
Гарного вам дня.
Містере Толкін?
- Це вам. - Дякую.
Студенти, не топчіть траву!
Ви хоча б знаєте, котра зараз година?
А ви старий ідіот!
Райте, скажи, це твій красень?
Схоже, що ні.
Старий дурнику...
Геть із газону!
Слався, Еаренделе,
найясніший із янголів, посланий людям.
Рональде, вставай.
Вставай. Уже час. Прокидайся.
- Я не сплю. - Ти розбудив увесь коледж.
Двічі не можна відрахувати.
- Візьми себе в руки. - Чи можна?
Джеффе, сідай.
Випий. Чудове солодове віскі.
Я не хочу пити. Опануй себе, Джоне.
Хочеш прийти на весілля?
Що?
- Красиве, англійське... - Джоне...
- ...весілля влітку. - Верзеш казна-що.
- З Едіт. - Мої вітання.
Так, вона мені написала. Вона...
Вона заручена. І збирається одружитися.
Джоне, оце так не пощастило, жахливо.
Вибач. Я геть спустошений.
- Та все гаразд. - Вибач, Джеффе.
Усе гаразд.
Усе нормально.
Я поряд.
Я тут.
Фехтувальники, привітайтеся!
Як ти почуваєшся?
Фантастично.
Дивовижно.
І це була просто чудова ідея, дякую.
Кохати людину,
яка з певних причин не може відповісти взаємністю,
болісно.
Але якщо дослухаєшся до поетів,
може, в такому коханні знайдеться своя краса.
Воно палає. Яскраво.
Його не затьмарює реальність або надмірне захоплення ним.
Воно чисте й сильне сьогодні
так само, як у день, коли народилося.
І в цьому є своя краса,
я так думаю.
Принаймні такі мої переконання.
Ще один говорить якусь абракадабру.
Як вам «Введення в готську мову»?
Непогано. Вдало написана передмова.
Сама по собі мова не варта згадки.
- Дуже шкода. - Так.
- Минулої ночі на подвір'ї коледжу... - Боже. І ви там були.
...я почув незнайому мені мову.
Звісно, це чула і більша частина Оксфордширу,
аж до пагорбів Чілтерн-Гілс.
- Я сильно напився. - Не сумніваюся.
Молов казна-що.
Я вигадав цю мову для казок.
Мені здалося, я чув там і фінську мову.
Так. Я поцупив з неї багато-що.
- Не поцупив. - Ні.
Мови нічого не крадуть.
- Так. - Запозичують.
Вибачте, я не розчув вашого імені. Я...
Я Толкін. Рональд. З Ексетерського коледжу.
Перепрошую.
Маля показує на щось, а йому називають слово.
Дерево.
Пізніше воно вчиться відрізняти це дерево від інших.
Дізнається, як називається саме воно.
Воно грається під деревом. Танцює навколо нього.
Стає під його гіллям, шукаючи тінь або укриття.
Цілується під деревом, спить
та одружується під ним.
Потім марширує на війну повз дерево
і кульгає повз нього, повертаючись додому.
Кажуть, що в цьому дереві ховався король.
Можливо, в його корі живе дух.
Його листя характерної форми
вирізьблюють на гробницях та пам'ятниках його господарів.
З його деревини могли будувати галеони,
які врятували його пращурів від навали.
І про все це —
універсальне та специфічне,
національне й особисте —
про все це воно знає, все це відчуває
і все пробуджує певним чином, нехай і ледь помітно,
вимовляючи один-єдиний звук.
«Оук» («дуб»).
Саксонське слово. З прагерманської мови.
Від давньоскандинавського. Eik.
Мова не буває казна-чим.
Вона передає значення.
Історію. Нашарування шар за шаром.
А що таке слово, яке не має значення?
Це лише звук.
Дехто вже казав мені таке.
Упевнений, це висловили у стислішій формі.
У бібліотеці є пара оригінальних готських текстів.
Вам слід на них глянути.
Мені просто так не дадуть оригінали.
Скажіть, що вас послав професор Райт.
ВВЕДЕННЯ В ГОТСЬКУ МОВУ - ДЖОЗЕФ РАЙТ, ДОКТОР ФІЛОСОФІЇ
Мені було б байдуже.
Річ у тім, що він, певно, найвидатніший філолог,
принаймні готської мови.
Певно, йому це полестило.
Та звісно.
Ця книга пилилася в бібліотеці 1 500 років.
Узагалі-то, я брав її минулого тижня.
- І як вона тобі? - Не скажу, Толлерс ще не читав.
І не дочитає. Бо навіть автора не знає.
Прошу, замовкніть. Це не смішно.
Толкіне, бовдур ти.
Це твій шанс, хіба не розумієш?
Професор готської хоче, щоб ти перейшов до нього.
- Ти про що це? - Він заманює тебе у свій клас.
- Вибачте. - Він правий.
Я не можу просто перейти на факультет філології.
Чому це?
Хоча б тому, що не маю стипендії.
По-твоєму, на факультеті філології
не дають стипендії?
Так, особливо лінгвістичному генію.
Дурень.
Професоре!
- Перепрошую, професоре Райт. - Так.
Я тут роздумував про дуб. Про його символізм.
Дерево-захисник і провісник змін.
Як захопливо. Ви вивчаєте деревництво?
Ні. Я вивчаю гуманітарні науки. Та я б хотів...
Я перехопив вас, бо хочу перейти у ваш клас.
- Щоб вивчати філологію. - У мій клас?
Так. Я Толкін. Рональд Толкін.
Я викрикував під вашим вікном непристойні речі
спотвореною фінською мовою.
По-вашому, це гідна рекомендація?
Знаю, це незвично, та я усвідомив своє справжнє покликання —
те, над чим я працював усе життя...
Можна бути з вами відвертим?
Ви й гадки не маєте, як би я цього хотів.
Мені потрібна стипендія.
Стипендія, щоб мати змогу вивчати філологію. З вами.
І я готовий на будь-що,
аби довести, що я гідний кандидат.
- Будь-що? - Так.
Ні.
- Ні? - Ні.
Бо якби я дав вам спокій,
то не мав би привілею навчатися у вас,
а це б позбавило сенсу
усю цю, відверто кажучи, жахливу інтерлюдію.
- Толкін. - Так, сер.
- Німецького походження. - Певно.
Можливо, з давньоанглійської.
- Саме так. - Tollkühn.
Гадаю, ви й без мене
можете перекласти це слово.
Нерозважливий.
- Професоре Райт... - У моєму класі немає місць.
У ньому студенти, які можуть перекладати з давньоанглійської
принаймні так само швидко і вправно, як ви,
і вони вже відучилися два семестри, добре зарекомендувавши себе.
Гарного дня.
Гельгейм.
Професоре.
Я захоплювався мовами ще з дитинства.
Одержимий ними, я вигадав свою мову.
Повноцінну мову. Гляньте-но.
Це, тут... усе.
Від самого Breost-hord. Мого серця.
Скарбниця у грудях.
А що за малюнки?
Я вигадав історії. Легенди.
Адже хіба не для цього мова?
Вона не лише називає речі, еге ж?
Це кровоносна система культури, народу.
- Саме так. - Так.
Напишете 5 000 слів
про вплив давньоскандинавських елементів у «Гавейні»?
Звісно. Коли має бути готово?
Сьогодні ввечері.
Середні Землі.
«І зібрали обидва брати воїнів.
Напучували вони близьких своїх
лишатися там у скрутні часи,
орудувати зброєю, слабкими не ставати».
Ви так передаєте ритми поезії,
так її відчуваєте.
Мушу сказати, містере Толкін:
такого я ще не зустрічав.
Ніколи.
«Бірсволд узяв слово...».
«Бірсволд узяв слово, розмахуючи щитом...».
Війна! Англія у стані війни!
Німеччина напала на Бельгію!
«Він напучував воїнів на хоробрий лад:
"Хоробрість має бути міцнішою,
серце — завзятішим,
а дух — сильнішим, коли нас покидатиме сила.
Тут лежить наш Бог, пошматований,
добра людина в багні"».
ЕКСТРАВАГАНТНА ОДЕЖА ПІД ЧАС ВІЙНИ - НЕПАТРІОТИЧНО
ВИ ПОТРІБНІ КОРОЛЮ І КРАЇНІ - ВСТУПАЙТЕ ДО ЛАВ АРМІЇ
СТАВАЙТЕ ПІД ЗНАМЕНО - УСІ ЗДОРОВІ ЧОЛОВІКИ
Міс Едіт Бретт
ФОЛКСТОН, АНГЛІЯ
Ось, Крісе.
Леді і джентльмени, Роберт Ґілсон.
Ґілсоне!
Не запросиш мене на танець?
Ти програв парі?
Я спіймав на собі три заздрісні погляди.
Певно, подумали, що ти кайзер.
Це що, війна чи вечірка?
- Першокласні вуса, Ґілсоне. - Дякую.
- Вам треба випити, юначе. - Ще б пак.
- От ми всі у зборі, Толкіне. - Так.
Виголосимо тост?
За майбутні зустрічі ЧКБТ. По всій Європі.
Будьмо, джентльмени.
- Джентльмени, дозволите? - Чому б і ні?
Дивися перед собою, Толкіне.
Зараз вилетить пташка!
Гельгейм!
Я написав п'єсу: французька офіціантка
закохується в англійського героя.
Поголися, якщо хочеш грати офіціантку.
- Будьмо. Забагато ніколи не буває. - Ще по одному?
Даю зуб, що Вайзмен засне першим.
- Приймаю. Скотч? - Легкі гроші.
Щасти тобі, Рональде.
Я візьму.
Спробую затримати корабель.
- Як твій брат? - Добре.
Він уже у Франції.
А ти як? Як твоя музика?
Навчаю грі на піаніно. Переважно дівчаток.
Не дуже виходить.
І ти заручена.
Він дуже доброзичливий.
І такий турботливий. Добра людина.
- Я повинен дещо сказати... - Рональде.
Я припустився найбільшої помилки,
і не було жодного дня, жодної миті...
Я завжди думав про тебе.
Такої дивовижної людини, як ти, я ще не зустрічав.
Ти хоробра, талановита, кмітлива,
сповнена гордості,
і це бентежливо-прекрасно.
А ще вправна, енергійна,
яскрава й жива.
Ти заслуговуєш на щастя, що трапиться тобі на шляху.
Ні. Узагалі-то, ні.
Я не мав на увазі, що ти заслуговуєш на щастя...
Я хотів сказати...
Ти заслуговуєш на значно більше.
Заслуговуєш на магію в житті.
Це він?
Корабель «Асканій».
Схоже на назву з твоїх історій.
Так. «Співчуваймо бідолашним мешканцям королівства Асканія».
Чому ми маємо їм співчувати?
Через їхню жахливу історію. Їхній сором.
Їхній жаль.
Нехай вони простять собі.
Не можуть.
Ланкаширський полк, на «Асканій»!
Мені час...
Мені було приємно.
Прощавай, крихітко.
Едіт.
- Я кохаю тебе. - І я кохаю тебе.
- Я так сильно тебе кохаю. - Знаю.
Нічого не можу з цим зробити.
Знаю. І я не можу.
Мені треба йти.
- Не загинь. - Так.
І повернися до мене.
Не загинь і повернися до мене.
Сер, ми знайшли їх. Підводьтеся!
- Я знайшов 19-й ланкаширський. - Джефф.
Вставайте, сер.
Знайдемо вашого друга. Ми майже дійшли.
Вогонь!
Піднімайтеся по драбині!
Приєднайте багнети!
- Я не можу. - Ну ж бо, рядовий!
Джеффрі!
- Сюди! Хутко! - Уперед, ланкаширці!
Джеффрі!
Де лейтенант Джеффрі Бейч Сміт?
Він тут, та вже пішов в атаку!
- Ні! - Так. Вибачай.
- Джеффрі! - Поранених залишайте.
Джеффрі!
- Сер, куди ви? - Не йди за мною.
Піднімайтеся по драбині, ланкаширці!
Джеффе!
Джеффрі!
Не зупинятися!
Джеффе!
Рональде!
Джеффе!
Рональде!
Джеффрі!
Рональде!
Джеффе!
Що?
Рональде!
Джеффе!
Рональде!
Джеффе!
Джеффрі!
Газ!
Надіньте кляті протигази!
Газ!
Привіт.
Не підводься.
Ти так довго спав.
У тебе волинська гарячка, але ти цілий.
Ти вдома.
Я намагався його знайти.
Кого?
Джеффрі, я...
Я чув його...
Я чув його голос.
Джеффрі... він мертвий.
- Він загинув багато тижнів тому. - Що?
Ні.
А Роберта Ґілсона... його поранили.
Він теж помер.
Роббі й Джеффрі.
Мені прикро.
Роне, мені дуже прикро.
Але ти живий. Ти вдома. І все...
Усе буде добре. Обіцяю.
Я щодня після обіду проводжу час із матерями, вдовами.
Що я можу їм сказати?
Ваші сини загинули на війні, що покладе край усім війнам.
І що ви кажете?
Слова марні. Принаймні сучасні слова.
Я промовляю літургію.
Гадаю, у стародавньому, тому, що споглядає з відстані, є розрада.
Поки ти хворів,
міс Бретт не відходила від тебе.
Жодного разу.
Ти був правий, обравши її.
Дякую.
А це здолало довгий шлях, перш ніж потрапити до тебе.
Він написав це, певно, в останні дні свого життя.
Дорогий Джоне Рональде,
мене тішить думка, що якщо мене сьогодні не стане,
залишиться видатний член ЧКБТ,
який нестиме в світ мої мрії і те, що ми погодилися робити.
І що через смерть одного з його членів, упевнений,
ЧКБТ не розпадеться.
Смерть спотворює наші постаті, роблячи нас безпорадними поодинці,
та вона не може покінчити з безсмертною четвіркою!
Благослови тебе Господь, Джоне Рональде,
і нехай ти казатимеш те, що намагався сказати я,
після того, як мене давно не стане».
ОКСФОРД, БАГАТО РОКІВ ПО ТОМУ
- Доброго вечора, професоре Толкін. - Вітаю.
Що ти тут робиш?
Сьогодні ми смакували з дітьми пудинг із джемом.
На прохання Майкла.
Вони з Джоном залишили тацю біля твого кабінету.
Сподіваюся, ти скуштував його.
Вибач, я...
Вибач.
Едіт, у мене був важкий день. Усе, що я пишу, не...
- Ти писав заради задоволення. - Знаю...
- То була твоя пристрасть. - Знаю, це все... даремно.
Виріши, що ти хочеш від цього, Рональде,
або припини цим займатися.
Містере Толкін?
Місіс Сміт.
Радий вас бачити. Дякую, що прийшли.
Роберт Ґілсон був сином директора школи Короля Едуарда.
Саме так.
Гадаю, я пам'ятаю його мачуху.
А Крістофер Вайзмен?
Він вижив.
Та мені прикро казати, але він...
У декого з нас, хто це пережив, залишилися інші шрами.
Моя сестра втратила трьох синів. Я — двох.
За один тиждень.
Мені дуже прикро.
Ось тут ви й сиділи.
Так.
Тут так затишно.
Дякую, що показали мені це місце.
Я можу уявити вас тут, я бачу вас тут.
Усіх вас.
Уява малює все.
Певно, це були щасливі часи.
Джеффрі сидів ось тут.
Я подумав, якщо ви дозволите, може,
я спробую опублікувати збірку його віршів.
Його віршів?
Гадаю, він був дуже талановитим.
Я б хотів, щоб люди дізналися про нього.
Можливо, я б сам написав передмову.
Навіть не знаю, я...
Я б не хотіла цього, містере Толкін.
Він був чудовим поетом. І це важливо.
Колись я любила поезію.
Часом я думала, може, саме тому Джеффрі...
Даруйте, та я не розумію, що з цього доброго буде.
Це принесе надзвичайне добро.
Прошу, повірте.
Я ніколи не знала Джеффрі так, як мені б цього хотілося.
Він був щасливим?
Будь ласка, розкажіть.
Він пізнав кохання?
Коли я почав навчатися в школі Короля Едуарда, я був сиротою.
Але від самого початку, навіть коли ми ще не були друзями,
Джеффрі був лагідним.
Доброзичливим.
Гадаю, з усіх, кого я знав,
саме він...
Саме він утілював усе те,
що означало «кохати».
І «бути коханим». Справді, то є...
Ось чому це так важливо. Прошу...
Даруйте, але ви запитали, що з цього доброго буде,
що доброго від поетів, письменників...
або мистецтва.
Для мене це найнеобхідніше.
А надто в такі часи, як зараз. Особливо зараз.
Було б чудово, якби ви написали передмову.
Дякую.
Пригадуєш, як мама змушувала нас цілувати дерева?
- І дослухатися до них. - Що ж то була за темна магія?
Ну ж бо, дикуни. Ходіть.
- Хто хоче поспілкуватися з деревами? - Зачекайте мене.
- Про що ти думаєш? - Як тебе звати?
Ми не страшні. Не хвилюйся.
Діти, мені потрібна ваша допомога. Зробите дещо?
- Домашнє завдання? - Ні, якщо у мене все вийде.
- Послухайте одну історію. - Яку?
- Вона цікава? - Сподіваюся.
- А довга? - Неймовірно довга.
Вона вже почалася?
Так, гадаю...
Думаю, саме тут, так, почалася.
Про що вона?
Про подорожі. Пригоди.
Звісно, про магію.
Скарби.
І кохання.
Вона геть про все. Важко сказати. Певно...
Певною мірою вона про пошуки.
Про подорожі, що ми долаємо, аби довести, що ми чогось варті.
Про хоробрість.
Братерство.
Вона про братерство.
Дружбу.
- І таких малюків, як ти. - Я не малюк!
Ні. Малих на зріст. Але великих духом.
А ще вона про чаклунів.
- Чаклунів? - Чаклунів, так.
І про гори, драконів, про мандрівки...
Крістофере, якщо ти в них спіткнешся,
я тебе не збираюся везти в лікарню.
В норі у землі
жив собі
Hobbit.
«HOBBIT», ВИДАНИЙ У 1937 РОЦІ, ДАВ СТАРТ КАР'ЄРІ ТОЛКІНА
ЯК ОДНОГО З НАЙВИДАТНІШИХ ПИСЬМЕННИКІВ У ЖАНРІ ФЕНТЕЗІ.
РОБЕРТ КІЛТЕР ҐІЛСОН ТА ДЖЕФФРІ БЕЙЧ СМІТ
ЗАГИНУЛИ В 1916 РОЦІ ПІД ЧАС БИТВИ НА СОММІ.
МАТИ ДЖЕФФРІ ОПУБЛІКУВАЛА ЗБІРКУ ЙОГО ВІРШІВ ПІД НАЗВОЮ «ВЕСНЯНИЙ УРОЖАЙ»
ІЗ ПЕРЕДМОВОЮ, НАПИСАНОЮ ТОЛКІНОМ.
КРІСТОФЕР ВАЙЗМЕН МАЙЖЕ НЕ ПИСАВ МУЗИКУ ПІСЛЯ ВІЙНИ.
ВІН ДОЖИВ ДО 1987 РОКУ.
ХОЧА ЇХНЯ ДРУЖБА ВЖЕ НЕ БУЛА ТАКОЮ, ЯК РАНІШЕ,
ДЖОН РОНАЛЬД НАЗВАВ СВОГО ТРЕТЬОГО СИНА КРІСТОФЕР.
ДЖОН РОНАЛЬД ТОЛКІН ПОМЕР У 1973 РОЦІ,
ЧЕРЕЗ ДВА РОКИ ПІСЛЯ ЕДІТ.
ЇХ ПЕРЕЖИЛИ ЧЕТВЕРО ЇХНІХ ДІТЕЙ.
НА ЇХНЬОМУ СПІЛЬНОМУ НАДГРОБКУ ВИГРАВІЮВАНІ ІМЕНА ЕЛЬФІВ
ІЗ МІФОЛОГІЇ ТОЛКІНА -
ІСТОРІЯ ЗВИЧАЙНОГО ЧОЛОВІКА,
ЯКИЙ ЗАКОХАВСЯ У ПРИНЦЕСУ ЕЛЬФІВ.
Переклад: Дмитро Восколович, Deluxe